- Što su Hrvatske svjetske igre?
Hrvatske svjetske igre su amatersko atletsko sportsko natjecanje nalik na Olimpijske igre u kojem se međusobno natječu hrvatske zajednice u Hrvatskoj i susjednim državama te zajednice hrvatske dijaspore. Manifestaciju organizira Hrvatski svjetski kongres, Organizatori bez granica, a održavaju je pod pokroviteljstvom i velikim dijelom financiraju Državni ured za Hrvate izvan RH i Grad Zagreb. Ovo su 5. Igre koje su prvotno trebale biti održane 2020., a odgođene su zbog ograničenja izazvanih pandemijom. Igre se održavaju u razmaku od tri ili četiri godine. - Kada i gdje se održavaju Igre?
Ovo su 5. Hrvatske svjetske igre. Svečano otvorenje održat će se 25. srpnja 2023. Natjecanja će se održati od 26.-29. srpnja 2023. Završne svečanosti održat će se 29. srpnja 2023. navečer. U Zagrebu planirajte biti od 24. do 30. srpnja 2023. - Kada moram biti u Zagrebu?
U Zagrebu planirajte biti od 24. do 30. srpnja 2023. Svečano otvorenje održat će se 25. srpnja 2023. Natjecanja će se održati od 26.-29. srpnja 2023. Završne svečanosti održat će se 29. srpnja 2023. navečer. - Tko organizira igre?
Hrvatske svjetske igre organiziraju Hrvatski svjetski kongres i Organizatori bez granica, a održavaju se pod pokroviteljstvom Državnog ureda za Hrvate izvan RH (Vlada RH) koji financira boravak sportaša u studentskom centru zajedno s Gradom Zagrebom. - Koliko se sportaša očekuje na Igrama?
Predviđeno je da će na Igrama sudjelovati 1000 do 1200 sportaša iz cijele Hrvatske, Bosne i Hercegovine i velikog hrvatskog iseljeništva. - Koji su sportovi dostupni za natjecanje?
Muški i ženski nogomet, ženska i muška odbojka na pijesku, ženska i muška košarka, kros na 2 km, plivanje, stolni tenis, tenis, taekwondo, judo i karate. Molimo pogledajte popis sportova na hsi-cwg.com ili se obratite organizatoru tima u svojoj zemlji kako biste potvrdili dodatne sportske mogućnosti. - Što radimo navečer? Možemo li otići s kampusa?
Svake večeri za vrijeme trajanja Igara bit će organizirani koncerti i kulturna događanja. Dužni ste ostati na kampusu za vrijeme trajanja Igara. Bit će puno toga što će vas zabaviti. - Zašto se moramo prijaviti do 1. ožujka 2023.?
Organizatori Igara zatražili su od svih zemalja da prijave svoje timove do 1. ožujka kako bi mogli pripremiti raspored natjecanja i osigurati dovoljan smještaj i ugostiteljske usluge za sve sudionike. - Gdje ćemo spavati?
Sportaše će Vlada Republike Hrvatske smjestiti u Studenski dom Stjepan Radić, Jarunska cesta 2 u Zagrebu. Smještaj je dvije osobe po spavaonici. Jednokrevetnim sobama se može pristupiti, ovisno o raspoloživosti, uz dodatnu cijenu po osobi koja se tek treba utvrditi. - Mogu li birati svoju cimericu?
Da, sobe treba dodijeliti prije putovanja i predati organizatorima po dolasku u Zagreb kako bi se osigurala neometana prijava. - Moram li ostati u Studentskom domu?
Svi sportaši koji se natječu na Igrama dužni su boraviti u Studentskom domu od 25. do 30.
srpnja 2023. godine. - Mogu li moji roditelji/prijatelji ostati s timom?
Pod uvjetom da ima mjesta u studentskom centru, dodatne sobe mogu biti dostupne uz pojedinačne troškove. - Hoće li obroci biti osigurani?
Da, svi obroci (tri obroka dnevno) tijekom natjecateljskog perioda bit će osigurani. Ako imate neke posebne zahtjeve za hranom i/ili alergije, molimo vas da ih navedete u obrascu prijave i obavijestite organizatore svog tima. Ako su vam potrebni specijaliteti, preporučujemo da ponesete vlastite grickalice ili hranu. - Hoće li biti osigurane uniforme?
Sportaši će dobiti prigodnu majicu CWG-HSI. - Je li dostupna usluga pranja rublja?
Da, usluga pranja rublja dostupna je u kampusu. Morate kupiti žeton, cijena će se utvrditi naknadno, predati svoje pranje do 21:00 i bit će dostupno za preuzimanje nakon 14:00 sati sljedeći dan. Ovo je izvrsna i vrlo učinkovita usluga ako vam zatreba. - Ima li negdje u kampusu za kupiti vodu i grickalice?
Da, u kampusu postoji mala trgovina u kojoj možete kupiti piće, grickalice i neke potrepštine. Ispred ulaza nalazi se kafić u kojem se mogu kupiti i uživati u izvrsnoj kavi i napitcima. - Gdje se održavaju natjecanja?
Općenito govoreći, većina natjecanja održavat će se na sportskim terenima oko Studentskog doma i u obližnjem parku Jarun ili parku Bundek s prijevozom u redovitim intervalima. Raspored natjecanja je u izradi i bit će dostupan kada se sve ekipe registriraju. - Može li me moja obitelj iz Hrvatske doći bodriti?
Da! Slobodno pozovite prijatelje i članove obitelji iz Kanade ili lokalno u Hrvatskoj da dođu i bodre vaš tim na svim vašim sportskim događajima. Čim raspored natjecanja bude dostupan, podijelit ćemo ga s vama. - Trebam li putno zdravstveno osiguranje?
Da, obavezan je uvjet da svi sportaši moraju kupiti svoje osobno putno osiguranje. Od vas se traži da dostavite dokaz o zdravstvenom osiguranju prije putovanja radi vođenja evidencije. - Zašto moram ispuniti zdravstveni obrazac?
Organizatori moraju imati potpune medicinske podatke za svakog sportaša kako bi pružili potreban uvid medicinskom osoblju u slučaju hitne medicinske pomoći. To je uvjet osiguranja za Igre. - Zašto moram proći liječnički pregled po dolasku u Zagreb?
Ovo je uvjet osiguranja organizatora Igara i namijenjen je individualnoj zaštiti svakog sportaša. Potrebno je samo nekoliko minuta. Za ovu projekciju postoji naknada koju snose sami natjecatelji a koja će biti objavljena nakon što se utvrdi. - Moram li popuniti sve obrasce za prijavu?
Zahtijevani obrasci za prijavu važni su iz razloga osiguranja i zaštite svakog pojedinog sportaša kao i organizatora Igara. Ne možete sudjelovati u Igrama ako obrasci nisu ispunjeni i dostavljeni. - Koliko će putovanje koštati?
Sportaši sami snose troškove svog pojedinačnog leta do Zagreba i svoju osobnu potrošnju. Sportaši koji borave u Studentskom domu imaju osiguran smještaj i prehranu bez dodatnih troškova. - Što se događa nakon Igara?
Završne svečanosti održat će se u Studentskom centru u subotu, 29. srpnja 2023. Za tu večer smo organizirali smještaj sportaša. U nedjelju, 30. srpnja 2023. svi sportaši dužni su sami organizirati odlazak iz studentskog centra i/ili Hrvatske ili produženi boravak u Hrvatskoj.
Croatian World Games in Croatia 24-29 July 2023.
Register for the Games in Zagreb 2023
![](https://crocc.org/wp-content/uploads/2023/01/Flier-thumbnail-22NOV23.png)
![](https://crocc.org/wp-content/uploads/2023/03/IMG_0084-4-767x1024.jpg)
![](https://crocc.org/wp-content/uploads/2023/03/IMG_0085-4-768x1024.jpg)
Hrvatske Svjetske Igre u Zagrebu 2023 Registracija
![](https://crocc.org/wp-content/uploads/2023/03/IMG_0084-3-767x1024.jpg)
![](https://crocc.org/wp-content/uploads/2023/03/IMG_0085-3-768x1024.jpg)
City Of Vancouver British Columbia
Canadian-Croatian Congress
Kanadsko-hrvatski Kongres
3550 Commercial Street, Vancouver, British Columbia, Canada, V5N – 4E9
Phone: 604 879-8915 e-mails: crocc@telus.net http://www.crocc.org
March 3rd, 2023.
The Honorable Ken Sim
Mayor of the City of Vancouver
453 West 12th Avenue
Vancouver, British Columbia, V5Y 1V4
Re: Independence Day of the Republic of Croatia – May 30th
Request for raising the Flag of the Republic of Croatia
Dear Mr. Sim,
We sincerely ask the City of Vancouver to fly the official Flag of the Republic of Croatia for a one week from Friday, May 26th, 2023, to Saturday, June 3rd2023. Since the City of Vancouver is home to a large and growing number of Canadians of Croatian heritage, we would welcome this sign of good will towards us and our former homeland.
On behalf of the Canadian-Croatian Congress we would like to express our sincere appreciation in allowing the Flag of the Republic of Croatia to be raised in the past years from the City of Vancouver on this very special occasion “Croatia Day – May 30th“.
We thank you for your consideration of this matter and hope to hear from you as soon as possible in this regard.
Sincerely yours,
Ivan Curman, president
Canadian-Croatian Congress
BiH – on the road to being…!
Borjana Krišto u svom obraćanju na Svjetskom gospodarskom forumu (WEF) u Davosu, kao i tijekom posebne sesije „Diplomatski dijalog o Zapadnom Balkanu“, istaknula je da Bosna i Hercegovina kao odgovor na globalnu krizu bira suradnju i otvorenost.
Više nego ikada prije svjesni smo da se moramo fokusirati na ono što nas ujedinjuje, a ne na ono što nas dijeli“, poručila je predsjedateljica Borjana Krišto i dodala da Bosna i Hercegovina ostaje privržena Berlinskom procesu kao temeljnom mehanizmu za put u konkurentna i stabilna europska društva. https://www.vecernji.ba/vijesti/borjana-kristo-u-davosu-fokusirajmo-se-na-ono-sto-nas-ujedinjuje-1650405Sent from Yahoo Mail on Android
Hrvati u Kanadi – Croatians in Canada
Hrvati u Kanadi
7.02.2011. Kategorija: Kanada
Procjenjuje se da se svake nedjelje u hrvatskim crkvama diljem Kanade okupi 10-12 tisuca vjernika. Mise su na hrvatskom jeziku. U sastavu ili uz hrvatske zupe djeluju hrvatske skole, crkveni zborovi, folklorne grupe, karitativna drustva, te razne druge kulturne ili drustvene udruge.
Oko 200.000 kanadskih Hrvata imaju iza sebe dugu, iako jos nedovoljno istrazenu povijest. Pocetke te povijesti strucnjaci povezuju s Vikinzima i vremenom Leifa Ericsona, drugi opet, ne bez valjanih razloga, s ekspedicijom Johna Cabota koji je pod engleskim patronatom 1497. brodom “Matthew” otkrio Newfoundland. Novija otkrica grobova hrvatskih mornara koji datiraju iz 1491. u juznoj Engleskoj, povezana s podatkom koji navodi E.G. Taylor u knjizi “Tudor Geography 1485-1583” da su dubrovacki mornari bili medju najbrojnijima na engleskim brodovima oko 1500. godine, samo potvrdjuju teorije da su Hrvati u Kanadi prisutni duze od pola tisucljeca. Ipak, povjesnicari u pravilu spominju 1543. godinu, jer su barem dva mornara u ekspediciji koju su vodili Jacques Cartier i Le Sieur de Roberval bili Hrvati: Ivan Malogrudic iz Senja i Marin Masalarda iz Dubrovnika.
Samuel Champlain, koji je vodio vise ekspedicija u Novi Svijet, spominje u svojim dnevnicima 1605.-1606., da je medju mornarima, odnosno tragacima za plemenitim metalima u Acadiji (danasnji New Brunswick i Nova Scotia) bio i Hrvat Jakov, ili kako ga on zove, Jacques iz Slavonije. Kasnije susrecemo mnoga hrvatska imena medju britanskim, ali i francuskim vojnicima, te clanovima ekspedicija u Novoj Francuskoj. Intenzivnija istrazivanja i provjere popisa putnika i mornara u ekspedicijama koje su vodili James Cook, George Vancouver, Bodega y Quadra na kanadskom Pacifiku, te popisa ljudi koje je vodio Alexandar Mackenzie koji je kopnenim putem presao Kanadu i dospio do pacificke obale, dat ce zasigurno vise uvida u najstariju hrvatsku povijest u Kanadi.
Zlatna groznica i prva naselja ribara
Medju posadom ekspedicije Bodega y Quadra spominje se 1779. neki Cosulich, koji spada u one koji su se iskrcali i ostali na obali Pacifika. Polovicom 19. stoljeca Hrvati su sudjelovali u zlatnoj groznici u dolini Fraser River. Nista neobicno, kad se zna da su u to vrijeme u Kaliforniji, osobito u San Franciscu, bili glavni “salooneri” i da su imali kontrolu nad jednim cijelim dijelom grada. Tako se spominje da je 30. prosinca 1859. u Victoriju stigao Sime Miletic (Sam Miletich) na brodu “Pacific”. Tri godine kasnije otvorio je u Victoriji “Adelphi Saloon and Billiard Parlour”. Godine 1861. spominju se i dva broda s hrvatskim imenima, “Ivic” i “Vacorsovic”, koji su prevozili kopace zlata, te kapetani Baranovic i Nenovic, koji su jedrenjakom “Langley” odrzavali redovnu liniju izmedju Vancouverskog otoka i otoka Sitka u Ruskoj Aljasci.
Neki od Hrvata koje je zlatna groznica dovela u Victoriju i odatle 600 kilometara dalje prema sjeveru, u Cariboo pokrajinu, nisu nikad vise vidjeli ni civilizacije ni svojih bliznjih. Uvjeti rada bili su stravicni, a nasilje, kartanje, sverc zlatom i ucjene medju kopacima iz svih mogucih nacija bile su sastavni dio zivota, kao i nada u brzo bogacenje. Medju onima koji su ipak uspjeli, spominje se isti onaj Sime Miletic, koji je spekulirao zemljom na sjeveru, te njegov zemljak Ilija Cijelovic, koji je takodjer imao saloon u Victoriji.
Hrvati ribari
Kad je Rusija 1867. godine za 7,200.000 dolara prodala Americi Aljasku, put prema sjeveru je postao jos otvoreniji, pa u to vrijeme susrecemo hrvatske trgovce krznom i drugom robom po Aljasci, medju kojima i Karla Baranovica, koji je zavrsio u zatvoru zbog toga sto je robu iz tvrtke “Hudson Bay” krijumcario Indijancima, ili nekog Boskovica, koji je u Aljasci kupio 16.000 tuljanovih koza za 6.500 dolara, da bi ih u Victoriji prodao sest puta skuplje.
Veliki val emigracije krajem 19. i pocetkom 20. stoljeca opustosio je mnoge hrvatske krajeve i napucio vise zemalja svijeta, posebno Ameriku. Jedan dio tih iseljenika dospio je i u Kanadu. Stizali su najprije kao ribari na obale Pacifika, zatim kao graditelji trans-kanadske pruge donoseci sa sobom veliko iskustvo u tom poslu iz Austrije i Hrvatske, potom kao rudari i drvosjece, i tek jedan mali dio kao farmeri koji su se skrasili po prerijama srednje i zapadne Kanade.
Kad je Britanska Kolumbija 1871. pristupila Konfederaciji, a nakon sto je i najmocnija tvrtka “Hudson Bay” godinu dana ranije prodala svoje teritorije Kanadi, Kanada se prostrla od oceana do oceana. To je znacajno utjecalo i na kretanje hrvatskih doseljenika i na njihov gospodarski napredak.
Posebno to vrijedi za ribare i trgovce ribom. Naime, u to vrijeme vec su ustanovljene hrvatske ribarske naseobine. Tako su Hrvati Tolic i Karompana iz Hrvatskog primorja ribarili izmedju Seattlea i Victorije; u samoj Victoriji otvorili su vlastitu ribarnicu. U isto vrijeme u Port Guiconu, ribari podrijetlom iz Malog Losinja osnivaju privremeno ribarsko naselje. Medju stanovnicima se spominju Mate i Dominik Busanic, Ante Kozulic, Toma Vicevic, Marko Busanic, Venancije Martinolic, Ante Vidulic i drugi. Otvaranjem trans-kanadske zeljeznicke pruge 1885. izmedju Montreala i Vancouvera pojacana je i trgovina ribom, osobito veoma cijenjenim lososom, sto je dalo zamaha hrvatskoj ribarskoj industriji u Vancouveru koja je sve do nasih dana jednim dijelom ostala u hrvatskim rukama.
Uzroci iseljavanja
Uzroci iseljavanja, koliko god izgledali nepovezani i raznorodni, od polovice 19. stoljeca nagomilavali su se i spleli u cvrstu omcu koja je stotine tisuca Hrvata povukla preko oceana. Kad je 1848. godine ban Jelacic dokinuo kmetstvo, bivsi zemljoposjednici su bili spremni (odnosno primorani) raskomadati i prodati zemlju zbog nemogucnosti da je dalje obradjuju, a seljaci koji su je htjeli kupiti nisu imali novca. Osim toga, godine 1873. jeftino zito iz Amerike i Kanade prouzrocilo je slom becke mjenjacnice i zadalo novi udarac zemljoposjednicima u monarhiji. Glas o bogatoj Americi povukao je tada mnoge Hrvate koju su se nadali da ce brzo zaraditi dovoljno da po povratku kupe komad zemlje i ostvare san o vlastitom gazdinstvu.
Ubrzo su dva dodatna faktora jos vise pojacala omcu: okupacija Bosne i Hercegovine 1878. godine, i filoksera. Gubitkom vlasti u Bosni i Hercegovini, bivsi veleposjednici turskog carstva zeljeli su sto prije rasprodati svoje posjede: jedni, da bi otisli u Tursku, a drugi, jer nije vise bilo kmetova koji bi obradjivali zemlju. To je navelo tisuce Hrvata da odu u Novi Svijet, kako bi priskrbili dostatnu sumu novca za otkup zemlje koju su nekad obradjivali kao kmetovi.
Odlazak u tudjinu mnogih “skrivila” je filoksera koja je naprosto opustosila vinograde koji su bili vazan, a cesto i jedini izvor prihoda u Dalmaciji, Hercegovini, Primorju, na otocima, u Zagorju, Prigorju i nekim selima oko Karlovca.
Val iseljenika krajem 19. stoljeca
Valovi iseljenika iz tih krajeva zapljusnuli su i Kanadu. Tako susrecemo prve rudare u rudnicima ugljena oko Nanaima, Wellingtona, Ladysmitha, Cumberlanda. Drugi Hrvati su krajem 19. stoljeca radili u rudnicima cinka i olova u predjelu Trail-Rossland uz granicu americke drzave Washington, dok su neki opet bili u novootvorenim rudnicima srebra i zlata u pokrajini Kootenay (Rocky Mountains). Izgradnjom pruge preko Kanade poceli su 1890-ih godina nicati rudnici oko ondasnje luke Prince Arthur (kasnije: Port Arthur, a danas Thunder Bay) na obalama Lake Superior, zatim u predjelima Sudburyja koji je i utemeljen kao rudarsko mjesto 1883., te 300 kilometara sjevernije oko danasnjeg Cobalta, Kirkland Lakea i Timminsa.
Kad je 1896. otkriveno zlato u podrucju Klondikea izmedju Yukona i Aljaske, mnogi Hrvati s juga krenuli su na sjever. Putovalo se parobrodom do luke Skagway, duboko u fjord izmedju arhipelaga Alexander, a odatle preko opasnog planinskog prijelaza White Pass do gornjih tokova rijeke Yukon, gdje je na jezeru Bennett trebalo napraviti splav ili camac i spustati se Yukonom oko 800 kilometara do Dawsona, gradica koji je za dvije godine narastao na 25 tisuca stanovnika. Medju ugostiteljima u Skagwayu nalazimo imena Antona Stanica i Lea Ceovica, a ni u Dawsonu nisu svi Hrvati lomili ledja kopajuci zemlju i tragajuci za zlatom, jer i tu arhivi biljeze imena vlasnika gostionica B. Jelica i Martina Zadielovica. Juraj Miletic je opet bio poduzetnik – graditelj u Dawsonu. Porijeklom iz Ledenica u Lici, izgleda da je bio vican tesarskom poslu, jer je rudarima gradio dascare, kladare i prave kuce, vec prema imovinskom statusu. Kasnije ga susrecemo u Winnipegu u Manitobi, kamo je dosao vjerojatno 1900. godine, da bi na glavnoj ulici, na Main Streetu, sagradio “Bell Hotel”.
Rad u sumama, na pilanama i u tvornicama papira takodjer je privukao veci broj Hrvata, posebno onih iz predjela Gorskog kotara koji su bili vicni pili i sjekiri. Port Arthur i Fort William, danas Thunder Bay i Sault Ste. Marie na sjevernim obalama jezera Superior bili su vec pocetkom stoljeca sredista ontarijske drvne industrije. Jos koncem proslog stoljeca stigli su u Saulte Ste. Marie Marko Sojat, Stjepan Polic, Pavao Crnkovic, Blaz Padjen i drugi iz Krivog Puta, a nesto kasnije i Ivan Stilinovic, Josip Levar, Marko Krmpotic i Marko Pavelic. U Port Arthur je pocetkom stoljeca pristigla jedna grupa Hrvata iz okolice Sirokog Brijega u Hercegovini, medju kojima Bozo Sliskovic, Andrija Hrkac, Blaz Sliskovic, Cerkez i drugi. Ivan Filipovic iz okolice Makarske ostavlja teski posao i otvara trgovinu i pekaru, a Ivan Polic drzi konaciste (boarding house) za radnike.
Nakon zatvaranja rudnika bakra u mjestu Calumet u pogranicnoj drzavi Michigan u Americi, dosta Hrvata iz Amerike prelazi u Kanadu. Vicni rudarskom poslu, lakse su dosli do radnog mjesta nego novodosli iz Europe.
Tako je jedna veca grupa 1910. nasla zaposlenje u rudnicima nikla, bakra i srebra u Worthingtonu, Creightonu, Garsonu, Sudburyju. Jedan od njih, Nikola Perkovic, stigao je iz Calumeta u Wawu gdje je za dvije godine zaradio dvije tisuce dolara, dovoljno da 1912. u Worthingtonu kod Sudburya kupi pekaru i trgovinu ziveznih namirnica. Kasnije je vodio poznati Frood Hotel i zajedno sa suprugom Rose postao utemeljiteljem Hrvatskog doma 1933. godine.
Karakteristicno je za sve hrvatske doseljenike prije Prvog svjetskog rata da su dolazili kao samci, neozenjeni ili tek ozenjeni. Svi su planirali ostati u Kanadi samo koju godinu, zaraditi dovoljno da otplate zemlju, nabave opremu i alate za obradu zemlje ili za svoje radionice u Hrvatskoj. Taj plan se svake godine produzivao, sto zbog besposlice u Kanadi, sto zbog iznenadnih mogucnosti za boljom zaradom, sto zbog pogorsanja prilika kod kuce. I tako je vecina odgadjala povratak do starosti, ostajuci cesto samci cijeli zivot. Drugi su, vidjevsi da povratka nema, poceli graditi ili kupovati vlastite kuce i prihvacati stalnije poslove u rudnicima ili tvornicama. Potom bi organizirali dolazak svojih djevojaka ili zarucnica, odnosno supruga i obitelji iz Hrvatske.
Kanadski koncentracijski logori
Prekretnica u odnosu prema povratku i organiziranju stalnijih hrvatskih naselja svakako je bio Prvi svjetski rat. Najprije, svi snovi o povratku sruseni su dolaskom na vlast velikosrpskog kraljevskog rezima. Osim toga, vec na samom pocetku rata hrvatski useljenici su, zajedno s pripadnicima drugih naroda s podrucja tadasnje Austrougarske monarhije, proglaseni “stranim neprijateljima”.
Mnogi Hrvati su, osobito iz Port Arthura, Fort Williama, Sault Ste. Marie i Shumachera pokupljeni i usred zime 1914. strpani u zatvorene hladne vlakove i prebaceni na sami rub ledenog podrucja, kojih 500 kilometara sjeverno od Sudburyja, u logor ratnih zarobljenika Kapuskasing, iz kojeg se kasnije razvilo istoimeno mjesto. Zadnji prezivjeli zatvorenik Kapuskasinga, ciju sam zivotnu povijest uspio snimiti u srpnju 1977. godine, pripovijedao je kako su ljudi svako jutro osvanjivali smrznuti kao kost. Slagali su ih cijele zime na hrpu, da bi ih tek u proljece, kad je okopnilo, pokopali.
Dok je pripovijedao, njegova supruga, rodom iz Makarske, svaki cas ga je prekidala i opominjala da suti, jer da to moze cuti tkogod od “inglismena” pa moze naskoditi nasoj “dici”. I 63 godine poslije tog stravicnog iskustva, strah je bio jaci od svih promjena koje su se dogodile, od svih demokracija i sloboda o kojima su njihova djeca, rodjena puno poslije Kapuskasinga, ucila u skoli.
Taj strah se toliko ukorijenio da ga nije mogla odagnati ni cinjenica da im je kcerka kao direktorica gimnazije odgajala buduce narastaje Kanadjana u duhu slobode i tolerancije, dok im je sin kao inzenjer u dobrostojecem poduzecu bio zasticen snagom radnickih sindikata i u medjuvremenu izborenih prava.
Engleska, koja je bila u ratu s Njemackom, tih je godina pretvarala u zrtve rata i podanike Monarhije koji su bili u Kanadi, bez obzira sto su i njihova domovina i rodbina u Hrvatskoj i sami trpjeli pod pritiskom Austro-Ugarske.
U muzeju u Kapuskasingu i danas se cuva tamburica, primitivno izdubljena u komadu sirova drveta, na kojoj su note obiljezene urezanim i slijepljenim zupcima ceslja. Sam Bog zna koje su sve pjesme na njoj odsvirane, i koliko suza ju je zalilo. Ostala je nekim cudom kao jedini spomen naroda koji je tu stradao, a da nije znao zasto, kao simbol kulture koja se nije dala zatomiti gruboscu, duse koja nije klonula pred bezdusnoscu, pjesme koja ce jednog dana otopiti led i Kanadu pretvoriti u pozornicu najvecih folklornih festivala svijeta – hrvatske tamburice.
Zahvaljujuci Josipu Marohnicu, tada uredniku lista Hrvatske narodne zajednice iz Pittsburgha, koji je pohodio hrvatske zatvorenike u Kapuskasingu 1915. godine (jer su mnogi bili clanovi Zajednice) i objasnio kanadskim vlastima kako su ti ljudi i sami pobjegli pred politickim pritiscima i gospodarskim izrabljivanjima njihove domovine pod austrougarskim rezimom, stanje zatvorenika se poboljsalo i vecina je nakon toga pustena. No ni samo pustanje na slobodu nije proteklo bez osvete.
U rano proljece 1916. godine, dok su jezera jos bila smrznuta i snijeg se tek poceo otapati, zatvorenici su natovareni na vlak i odvezeni na jug, ali ne u mjesta odakle su pokupljeni, nego, prema svjedocanstvu Blaza Sliskovica, istjerani kundacima iz vagona na otvorenoj pruzi, na pola puta izmedju Port Arthura i Sault Ste. Marie. Bez hrane i tople odjece, mnogi su se pokusavali uhvatiti za vlak, ali bi od iznemoglosti pali i bili pregazeni. Drugi su krenuli na put, ne znajuci gdje se nalaze, jedni prema istoku, jedni prema zapadu. Naselja u to vrijeme nije bilo na stotine kilometara, a ni danas ih nema u tom dijelu Kanade, izuzev nekoliko manjih zeljeznickih postaja ili pokoje benzinske crpke tamo gdje je cesta prosla blizu pruge. Veoma malo ih je, prema svjedocenju prezivjelog zatvorenika, stiglo do Port Arthura ili Sault Ste. Marie.
Oblikovanje zajednica i gradnja domova
Nakon rata i izgubljene nade u povratak, oblikuju se prva znacajnija hrvatska stalna naselja. Osim u Vancouveru i vec spomenutim mjestima na Vancouverskom otoku, naselja nastaju u Winnipegu u Manitobi, u Ontariju u danasnjem Thunder Bayu, Sault Ste. Marie, Sudburyju, Creightonu, Garsonu, Shumacheru, South Porcupineu, Kirkland Lakeu, Torontu, Hamiltonu, Wellandu, Port Colbornu i Windsoru. lako je Hrvata u tim mjestima bilo i prije rata, radilo se uglavnom o muskarcima, samcima bez obitelji, pa njihov zivot nije bio ni vjerski, ni drustveno, ni politicki, ni gospodarski organiziran i institucionaliziran.
Jedina iznimka u tome je donekle hrvatska naseobina u Wellandu i okolnim mjestima Niagarskog poluotoka. Tu je jeftina elektricna energija koju je od 1905. pocela proizvoditi Teslina hidrocentrala, kao i toplija klima, privukla mnoge tvornicare, a i hrvatske doseljenike, ponajvise iz Zagorja i Zumberka.
Neki su se na poluotoku tako udomacili da su poceli kupovati zemlju i razvijati svoje manje farme, poput obitelji Pihac i Knezic iz Oroslavlja. U Wellandu i Port Colborneu su se na radnickim stanovima (boarding house) pocele odrzavati i neke zabave, pa je tu nastao i prvi poznati tamburaski sastav u Kanadi koji su vodili Steve Skvoric, Nikola Baltuzic, Mijo Pavesic i Silvestar Hrastovic. U svibnju 1911. otvoren je i prvi Hrvatski dom u Wellandu.
Novi val iseljavanja
Za vrijeme rata nije bilo useljavanja u Kanadu, no ubrzo nakon rata, cim je srpski rezim poceo gospodariti hrvatskim zemljama, poceo je novi val iseljavanja. Kad su usto Sjedinjene Americke Drzave uvele i pocele primjenjivati (1923.-24.) ogranicavajuce kvote za juznoeuropske narode, a Kanada 1923. ukinula ogranicenja za useljenike iz bivseg austrougarskog carstva, mnogi koji su kanili ici ili su vec posli za Ameriku, zavrsili su u Kanadi. Ljudi koji su vec nasli svoj kakav-takav dom u spomenutim kanadskim mjestima, poceli su dovoditi supruge, djecu i rodjake.
Tako na primjer Nikola Perkovic 1924. godine salje u Liku kartu svom ocu Pavi, pa sestrama Julki i Anici, te bratu Mili i mnogim drugima. Politicki teror i pogorsano gospodarsko stanje u Jugoslaviji izmedju 1920. i 1929. prisililo je 153.914 ljudi da se isele. Od toga je, prema sluzbenim podacima, pred samu depresiju iselilo preko 60.000 ljudi. Broj iseljenih Hrvata bio je veci nego svih drugih nacionalnosti zajedno. Prema poznatim podacima, od ukupnog broja emigranata izmedju 1920. i 1928. njih 21.063 dospjelo je u Kanadu. Od toga cak 10.572 tijekom 1927. i 1928. godine.
No umjesto prosperiteta, posla i zarade, docekala ih je depresija, besposlica i beskucnistvo. Cini se da je upravo takvo stanje bio jos jedan snazan element koji je utjecao na cvrsce okupljanje hrvatskih useljenika, uzajamnu solidarnost i razvijanje do tada nevidjene drustvene, kulturne i socijalne aktivnosti. Obitelji koje su imale kuce primale su na stan ne samo rodbinu, nego i brojne besposlene samce. Ljudi su spavali na smjene u istom krevetu. Okupljalo bi se i po 40 samaca u jednom radnickom stanu, kao u ulici Montague u Sudburyju, gdje su u jednoj kuci stanovala 42 samca, od kojih nitko nije imao posla. Malobrojni sretnici koji su bili zaposleni u Frood Mine dijelili bi svoju zaradu i prehranjivali nezaposlene. Gotovo svaku vecer su priredjivane zabave, drame i plesovi, a sav prihod bi isao nezaposlenima. Druge socijalne skrbi u to vrijeme nije bilo.
Hrvatske zajednice zabiljezile su u kanadskim gradovima jaci porast krajem dvadesetih godina, zbog slijevanja u gradove onih koji su radili po okolnim manjim mjestima, rudnicima, sumama i gradilistima. To posebno vrijedi za Saulte Ste. Marie i Thunder Bay, gdje su mnogi radili po okolnim sumama; za Sudbury, kamo su nagrnuli oni iz Garsona, Creightona, Worthingtona; za Toronto, koji se u to vrijeme oblikuje kao organizirana hrvatska naseobina; za Shumacher u koji se slijeva mnostvo Hrvata iz okolnih rudnika zlata i sjece suma koji pretvaraju mali gradic u “Novi Zagreb”. Razdoblje od 1920-tih do 1935. obiljezeno je i gradnjom hrvatskih dvorana i domova u Hamiltonu, Sudburyju, Shumacheru, Sault Ste. Marie, Port Arthuru, Windsoru i drugim mjestima. Gradnja Hrvatskog doma u Sudburyju zapocela je 23. listopada 1933., da bi Dom vec 14. sijecnja 1934. bio svecano otvoren. Za nepuna tri mjeseca, u doba duboke ekonomske krize i besposlice, po ljutoj sjevernokanadskoj zimi, radeci sve vlastitim rukama, Hrvati su izgradili impozantnu dvoranu oko koje se ubrzo poceo odvijati sav drustveni zivot zajednice.
Rast hrvatske samosvijesti i rad HSS-a
Gradnju hrvatskih nacionalnih domova diljem Kanade poduzimali su, organizirali i vodili redom clanovi novoosnovanih ogranaka Hrvatske seljacke stranke. Ti domovi su ubrzo postali pravi hramovi hrvatske kulture, jezika i glazbe, te politickog, kazalisnog, drustvenog i karitativnog zivota. Druge useljenicke etnicke skupine – Ukrajinci, Talijani, Finci – su davno prije depresije imali svoje crkve, dvorane, drustva i klubove. Tome je pomogao svakako i pogodniji demografski sastav.
Tako je prema popisu pucanstva 1931. godine od svih Ukrajinaca u Kanadi bilo 65,4 posto muskaraca, medju Poljacima 64,4 posto, medju Fincima 56,6 posto, medju Talijanima 56,6 posto, dok je medju Hrvatima jos uvijek preko 80 posto bilo muske populacije. Medjutim, upravo politicki progoni u Hrvatskoj, koji su kulminirali ubojstvom hrvatskog narodnog vodje Stjepana Radica u beogradskoj skupstini, pokrenuli su hrvatske mase u Kanadi da se politicki organiziraju, izgrade svoje nacionalne domove u svim vecim naseljima, i tako, usprkos nepovoljnom demografskom sastavu, pocnu stvarati naselja s obiljezjima autohtonih zajednica. Iako se nedostatak crkava i zupa svugdje osjecao, domovi su ih donekle zamjenjivali. Obitelji su pocele rasti, nerijetko s veoma brojnom djecom, koja su od najranije dobi ukljucena u tamburaske i plesne skupine, prigodne priredbe, svadbene svecanosti i slicno.
Crkve i domovi su u svim useljenickim zemljama vidljivi znak prisutnosti i snage pojedine etnicke skupine, simboli nacionalnog identiteta, i dokaz da su pripadnici odredjene skupine punopravni gradjani doticnog grada. Tek tada su Hrvati poceli nastupati kao samosvjesna zajednica koja se nije zeljela identificirati s Jugoslavijom, drzavom koja ih je predstavljala i koju su dozivljavali kao strano tijelo.
Kad su se u kanadskom popisu pucanstva 1931. godine “europske rase” mogle izjasniti za jednu od 23 kategorija, a Hrvati, strpani u “Jugo-Slavic” i “Yugo-Slave”, nisu ni spomenuti pod svojim imenom, Hrvatska seljacka stranka odrzava 20. ozujka 1932. u Sudburyju, gdje su tada bili po brojnosti peta nacionalna skupina, hitan sastanak na kojem je izabran poseban odbor koji je gradonacelniku P. Fentonu trebao podnijeti zahtjev da se Hrvate popisuje zasebno. HSS-ovci su prilozili popis od 236 clanova HSS-ova ogranka “Ante Starcevic” kao dokaz velikog broja Hrvata, njihove organiziranosti i htijenja da ih se ne izjednacava s “Jugoslavenima”.
Jedan od clanova odbora je to obrazlozio rijecima: “Buduci da nas jos broje pod jugoslavenskim imenom, a neki od tih Jugoslavena clanovi su komunisticke partije, mi se ne zelimo ubrajati medju njih da nas kanadske vlasti onda kao takve optuzuju.” Znacajnu ulogu u povezivanju Hrvata odigrao je “Kanadski glas” kojeg je 15. ozujka 1929. u Winnipegu pokrenuo Petar Stankovic. Kasnije je taj list nastavio izlaziti pod imenom “Hrvatski glas” (glasilo HSS-a).
Osnivanje folklornih drustava
Svaka naseobina s imalo znacajnijim brojem Hrvata tridesetih godina osniva i svoje folklorne i tamburaske sastave ili zborove. Tako u Sudburyju djeluje “Hrvatski diletantski zbor”, koji je u listopadu 1933. preimenovan u “Domoljub” pod ravnanjem gradiscanskog Hrvata Alojza Grafa. Iste je godine osnovana i tamburaska grupa “Sloboda” pod ravnanjem Pavla Celinscaka.
U Winnipegu 5. prosinca 1930. u novinama “Free Press” nalazimo clanak posvecen nastupu “Hrvatskog kola i tamburice” u Playhouse Theatre. Instrumente za grupu pravio je majstorski Mijo Gasljevic. U malom rudarskom mjestu Levack, pedesetak kilometara sjeverozapadno od Sudburyja, 1929. djeluje “Hrvatsko tamburasko drustvo Jelacic” pod ravnanjem Ivana Dimnjakovica. U Hamiltonu su kasnih tridesetih godina djelovala tri tamburaska sastava – “Zagreb”, “Plavi Dunav” i “Zlatne zice”. Kako je 1938.-39. svake nedjelje popodne emitiran jednosatni hrvatski radio-program, tamburaski sastavi su cesto nastupali i na radiju. Osim spomenutih, slicne grupe, sastavi i zborovi su djelovali i po drugim mjestima sve do ratnih dana, kad je drustveni zivot zamro i bio sveden na dnevno osluskivanja vijesti s europskih bojista.
Povratnici razocarani u “komunisticki raj”
Tijekom rata u vecini hrvatskih zajednica organizirana su prikupljanja robe i druge pomoci za rodbinu u domovini. Kako se Hrvatska u ratnom vrtlogu nasla medju saveznicama Osovine, Hrvati u Kanadi su uglavnom primali negativne informacije o stanju u domovini, bilo preko kanadskih sredstava priopcavanja, bilo preko jugoslavenske izbjeglicke vlade i njenih hrvatskih clanova. Neposredno po zavrsetku rata, jugoslavenska propaganda je bila tako snazna, da su se stotine Hrvata dobrovoljno uputili u novi “raj”.
U tu svrhu je komunisticka vlast, gladna krvavo zaradjenih iseljenickih dolara, organizirala nekoliko brodova da povratnike prevezu u “stari kraj�. Sudbina tih putnika je medjutim bila toliko gorka zbog velikog razocaranja koje su dozivjeli, da je tesko bilo izvuci pricu iz bilo kojeg od onih koji su kasnije uspjeli pobjeci iz Jugoslavije i vratiti se u Kanadu. Ne samo da nisu dobili polozaje ili radna mjesta koje im je propaganda obecavala, nego im je oduzeta ustedjevina jos na brodu, a po dolasku u domovinu poslani su u rudnike, na prisilni rad, ili u zatvore ako bi se usudili stogod pitati ili kritizirati komunisticke vlasti.
Tek mali broj, uglavnom onih koji su i u Kanadi bili potajno clanovi komunisticke partije, prosao je bolje i pridruzio se novoj klasi i rezimu na vlasti. Neki su kasnije ubaceni medju iseljenike kao specijalni agenti za pracenje, spijuniranje i progon hrvatskih emigranata u slobodnom svijetu. Poslijeratno razdoblje donijelo je Hrvatskoj nezapamcene politicke progone, kao uvod u bioloski, kulturni, vjerski i odgojni genocid. Narodna Republika Jugoslavija odnosno Savezna Federativna Republika Jugoslavija bila je, od 1945. do 1990., uz mala popustanja i takticke liberalizacije kroz kraca razdoblja, prakticno velika tamnica naroda pod stalnom i totalnom policijskom kontrolom.
Izbjeglice iz Jugoslavije
To stanje se odrazavalo i na valovima hrvatskih izbjeglica i takozvanih privremenih radnika u inozemstvu. Ono sto je prezivjelo masovne poslijeratne pokolje i zatvore, ili izbjeglo marsevima smrti iza rata i dospjelo u izbjeglicke logore po Austriji i Italiji, bio je tek ostatak golemog broja onih koji nisu prezivjeli hrvatski holokaust. Za izbjeglice, ni logori ni Europa nisu bili sigurni, iako mnogi medju njima bijahu tek trogodisnja djeca, trudne majke, ili nedorasli mladici i djevojke. Jer bili su svjedoci stravicnih komunistickih, cetnickih i partizanskih zlocina, nepozeljni i potencijalno opasni svjedoci, a njihovi progonitelji jos uvijek su bili saveznici onih koji su logore osnovali i cuvali. Zato je iseljenje u daleku Australiju, Kanadu ili Ameriku cekano kao jedini spas. Tako su, zahvaljujuci kanadskim vlastima i rodbini, prvi izbjeglice iz logora u Kanadu stigli godine 1947. Od tada pa sve do 1960-tih godina pristizalo je stalno ponesto Hrvata u Kanadu, ali ne direktno iz Hrvatske, nego preko drugih zemalja Europe. lako je medju njima bilo i skolovanih ljudi, inzenjera, profesora i lijecnika, svi su svoj novi zivot u Kanadi pocinjali u rudnicima, na gradilistima, ili na farmama Manitobe i Alberte. Za vecinu tih izbjeglica, pokrovitelj je bio katolicki Caritas.
Novi i stari iseljenici
Nova grupa doseljenika pomladila je stare hrvatske kolonije i unijela u njih nesto dinamike, osobito preko nogometnih klubova. No, pridoslice su u isto vrijeme dobrim dijelom politizirale vec uspavane ili jugoslavenskom propagandom dezinformirane zajednice. Tako je nastao i odredjeni antagonizam izmedju “starih” i novih doseljenika. Slicne pojave biljezimo i u ukrajinskim, slovackim, srpskim, slovenskim i drugim zajednicama. Najveci broj izbjeglica iz logora pristigao je u rudarska mjesta sjevernog Ontarija, zatim u Toronto, Montreal, te nesto u Windsor, Winnipeg i Vancouver.
Val useljenika nakon 60-tih godina
Drugi i najveci poslijeratni val hrvatskih useljenika uslijedio je nakon 1960. godine, a osobito od 1966. pa do 1973. Bila je to takozvana planirana emigracija. Jugoslavenski rezim, pod totalnom policijskom kontrolom srpskog sefa tajne policije Aleksandra Rankovica, poceo je sistematsko iseljavanje Hrvata, i to najprije mladih ljudi, organizirajuci preko svojih suradnika “bijeg” preko granice, dok se nije pokrenula cijela lavina izbjeglica. Time je otpustan svojevrsni “sigurnosni ventil” kako bi se sprijecile moguci socijalni neredi i pobuna nezaposlenih mladih ljudi iz hrvatskih krajeva koji su kaznjavani na taj nacin da se u njihovim mjestima jednostavno nisu otvarala radna mjesta ili gradili industrijski objekti. Godine 1966. taktika je prosirena i promijenjena vecom liberalizacijom izdavanja putovnica. Stotine tisuca mladih Hrvata, u bioloski najplodnijim i proizvodno najkreativnijim godinama, napustili su Hrvatsku. Od njih je jedan dio dospio i u Kanadu, medju kojima i znatan postotak sa strucnom ili sveucilisnom naobrazbom. Taj val, iako je smanjen nakon 1973. godine, nije prestao do devedesetih godina, pretvarajuci se sve vise u “izvoz mozgova”.
Od 1960. do 1990.
Ako bi se htjelo ukratko sazeti osnovne karakteristike zivota, rada i uspjeha kanadskih Hrvata kroz posljednjih 30 godina, onda bi se moglo reci da su u tom razdoblju Hrvati “probili led”, poceli se kuciti, stjecati dobra, graditi svoje crkve u kojima je prisutno sve vise mladih obitelji s djecom. Bilo je to razdoblje sportskog i skolskog povezivanja, vrijeme politickog naboja i sazrijevanja, vrijeme proboja u poslovni i politicki zivot Kanade, ali i vrijeme gradnje mostova izmedju demokratske Kanade i Hrvatske. Hrvati su mahom radili kao manualni radnici: lomili su ledja po rudnicima i na gradjevinama, u zeljezarama i po sumama: bio je to danak koji je gotovo svaki Hrvat platio zemlji velikih mogucnosti i bogatih darova. Za uzvrat, Kanada im se oduzila zaradama koje su Hrvate stavile na vrh ljestvice po prosjecnim primanjima. Pa i kuce mnogih Hrvata su iznad kanadskog prosjeka, osobito u Juznom Ontariju.
Procvat zupnih zajednica
Zanimljivo je primijetiti da medjuratni pokusaji hrvatskih svecenika da se osnuju zupe u Sudburyjy, Torontu, Shumacheru ili drugim mjestima, nisu uspjeli. Vjerojatno su tome uzrok tri bitna faktora: cinjenica da sama lokalna Crkva nije bila spremna prihvatiti etnicke zupe; cinjenica da je medjuratna emigracija bila dobrim dijelom liberalna, nerijetko “crvena”, a ponekad i “anticrkvena”; i konacno napokon cinjenica da Crkva u Hrvata u to vrijeme nije ni ozbiljno ni organizirano vodila brigu o pastoralnom radu medju hrvatskim iseljenicima.
Hrvatski franjevci iz Chicaga pokusavali su u vise navrata uspostaviti barem povremene misijske postaje i u kanadskim rudarskim gradovima, sve tamo od osnutka svog sjevernoamerickog Komesarijata 1926. godine (danas Hrvatske kustodije svete Obitelji) koja je podredjena Hercegovackoj franjevackoj provinciji, ali u tomu nisu uspjeli. Tek nakon 1950. godine, s priljevom novih izbjeglica iz Hrvatske i dolaskom nekoliko svecenika, javlja se jaca potreba za vlastitim crkvama. To je jos vise pojacano uvodjenjem narodnih jezika u liturgiju, jer, etnicka skupina koja je imala crkvu na svom jeziku, imala je neku vrst legitimiteta koji vise nije osporavan. Tko nema crkve, nije ni narod, nema svoga jezika ni identiteta.
Godine 1990. Kanada broji devetnaest hrvatskih zupa.
U provinciji Ontario: u Windsoru – zupa Sv. Franje; u Londonu i St. Thomasu – zupa Sv. Leopolda Mandica; u Kitcheneru – zupa Sv. Obitelji; u Wellandu – zupa Sv. Ante; u Hamiltonu – zupa Sv. Kriza; u Oakvilleu – zupa Presvetog Trojstva; u Norvalu – zupa Kraljice Mira; u Mississaugi – zupa Hrvatskih mucenika; u Torontu – zupa Nase Gospe Kraljice Hrvata; u Ottawi – zupa Sv. Leopolda Mandica; u Sudburyju – zupa Sv. Marka; u Sault Ste. Marie – zupa Nase Gospe zastitnice putnika; u Thunder Bayu – zupa Marijina Uznesenja. U provinciji Manitobi: u Winnipegu – zupa Sv. Nikole Tavelica. U provinciji Quebec: u Montrealu – zupni centar i crkva Sv. Nikole Tavelica. U provinciji Alberti: u Edmontonu – zupa Male Gospe i u Calgaryju – zupa Majke Bozje Bistricke. U provinciji British Columbia: zupa Precistoga Srca Marijina u Vancouveru, te u Victoriji – zupa Sv. Leopolda Mandica.
Dinamika osnivanja hrvatskih misija i zupa, izgradnje ili kupnje crkava isla je donekle usporedno s rastom hrvatskih kolonija. Procjenjuje se da se svake nedjelje u hrvatskim crkvama diljem Kanade okupi 10-12 tisuca vjernika. Mise su na hrvatskom jeziku. U sastavu ili uz hrvatske zupe djeluju hrvatske skole, crkveni zborovi, folklorne grupe, karitativna drustva, te razne druge kulturne ili drustvene udruge. Svaka zupa ima zupno vijece koje se redovito bira. Vecina ima uhodani zbor ministranata, misnih pomocnika i citaca. U zupama se primaju svi sakramenti, od krstenja, prve pricesti i krizme. Tu se slave vjencanja, ispracaju sprovodi. Hrvatske zupe u Kanadi funkcioniraju kao prosirena obitelj, Hrvatska u malom. Svaka zupa izdaje i svoj zupni list, vecinom tjedno, od kojih neki izlaze na 12-24 stranice, poput Glasa Centra u Norvalu, lista zupe Precistoga srca Marijina u Vancouveru, biltena zupe Majke Bozje Bistricke u Calgaryju ili Zupnog vjesnika hrvatskih zupa Toronta, Mississauge, Oakvillea i Hamiltona. U organizaciji zupa djeluju i radio programi na hrvatskom jeziku.
Nogomet i folklore
Posljednjih trideset godina obiljezeno je osnivanjem i organizacijom saveza u koje su ukljuceni hrvatski nogometni klubovi, hrvatske folklorne grupe, te hrvatske skole. Hrvatski nacionalni nogometni savez Sjedinjenih Americkih Drzava i Kanade osnovan je 1964. godine i okuplja nogometne momcadi iz dvadesetak sjevernoamerickih gradova, a svake godine se u drugom gradu odrzava godisnji nogometni turnir, redovno u prvom tjednu mjeseca rujna. Turnir obicno okupi petstotinjak nogometasa i nekoliko tisuca gledatelja.
Hrvatsko-kanadski folklorni savez, kojeg je 1973. godine pokrenuo Ante Beljo u Sudburyju, gdje je odrzan i prvi festival, razvio se u jednu od najdinamicnijih i najbrojnijih hrvatskih organizacija u Kanadi. Pod vodstvom osnivaca i uz brojne vrijedne suradnike, ucitelje i voditelje plesa i tamburice, HKFS okuplja cetrdesetak folklornih grupa iz oko trideset gradova i hrvatskih naseobina od oceana do oceana. Godisnji festivali okupljaju i do 1700 plesaca i sviraca, kao onaj u Sudburyju 1983. godine, koji se smatra najmasovnijim folklornim festivalom u povijesti Kanade. Zbog velikog broja sudionika i ogromnih razdaljina, HKFS je 1978. godine podijeljen na Istocnu i Zapadnu Kanadu, a vrijeme odrzavanja festivala produzeno je s jedan na dva dana, i to svake godine na Dan Kanade, u trecoj nedjelji svibnja. Mise koje se tom prilikom slave uz pratnju tamburica, susreti hrvatske mladezi, zabave i banketi, ostaju nezaboravne uspomene za koje tisuce mladih Hrvata zive cijelu godinu, pripremajuci se marljivo za slijedeci nastup.
Sustavnim i discipliniranim radom brojnih hrvatskih javnih djelatnika (Ante Belje, Nikice Vrdoljaka, Joe Loncarica, Gine Plese, Tonia Zlatara, Zeljka Jergana, Mike Dodiga, Meri Pavkovic, Mikea Loncarica, Eda Mavrinca, Edwarda Bradice, Linde Valic, Ilije Vranesica, Ivice Stefanca, Grace Poleto, Joze Merkusa, Nede Sladojevic, Sylvije Pavacic, Izidora Grabovca, Richarda Filipovica, Borisa Zvonkovica, Vilka Volovica, Josipa Hecimovica, s. Gracije Kutlesa, Steva Talana, Davida Skare, Emila Mesica, Jeanne Valetic i drugih, HKFS je odgojio stotine vrsnih plesaca i sviraca i generacije ucitelja. Svake godine ponavljana zelja i san da se festival jednog dana prenese u Hrvatsku, kad ona napokon bude svoja i slobodna, postao je stvarnost u 1991. godini, kad je sedamnaesti festival Hrvatsko-kanadskog folklornog saveza organiziran i u Kanadi i u Hrvatskoj, ali kao jedan jedinstven festival.
HISAK – Hrvatske skole
U isto vrijeme su nastajale “Hrvatske skole Amerike-Australije-Kanade”. Organizacija je okupila prvih nekoliko postojecih skola na inicijativu i pod ravnanjem fra Ljube Krasica 1974. godine. Na osnivackom sastanku u New Yorku, u hrvatskoj zupi Sv. Cirila i Metoda, nasli su se hrvatski zupnici: iz Toronta vlc. Josip Gjuran, iz Hamiltona vlc. Josip Sprajc, iz New Yorka fra Ljubo Krasic i fra Hrvoslav Ban, te iz Montreala Darija Klanac kao predstavnici tada postojecih hrvatskih skola. Uskoro su izradjeni prvi prirucnici, razradjen je sustav i program rada, pa je broj novih skola brzo rastao. HISAK je vec 1976. u suradnji s Antom Beljom i Vinkom Grubisicem utemeljen i u Kanadi kao posebna sekcija za Kanadu, da bi 1982. bio organiziran kao skolsko-odgojna ustanova. Godine 1978. organizirani su prvi seminari za ucitelje u Torontu, Sudburyju, Edmontonu i Vancouveru na kojima se okupilo 198 sudionika. Nakon toga su Vinko Grubisic i Ljubo Krasic pripremili “Hrvatski jezik 1 ” i “Hrvatski jezik 2” kao sluzbene prirucnike za prva cetiri razreda skole.
Posto je strucna vladina komisija iz Ottawe prihvatila ta dva udzbenika, davsi im visoku ocjenu, izdani su uz potporu Ministarstva multikulturalizma 1979/80. i postali standardni prirucnici za hrvatske izvandomovinske skole. Uz manja dotjerivanja i dodatak cetverojezicnog – hrvatskog, njemackog, engleskog i francuskog rjecnika – prirucnici su dozivjeli cetiri izdanja.U medjuvremenu je 1980. godine fra Ljubo Krasic dosao na sluzbu u Sudbury, gdje su vec djelovali Ante Beljo i Vinko Grubisic, pa je srediste HISAK-a od 1980. do 1987. bilo u Sudburyju. U tom periodu organizirana su i dva medjunarodna seminara o hrvatskom jeziku i kulturi za ucitelje hrvatskih skola: prvi 1984., a drugi 1986. Na seminarima su se nasli hrvatski ucitelji ne samo iz cijele Kanade i Amerike nego i iz Juzne Amerike, Australije, Svicarske, Svedske, Njemacke, Francuske i Hrvatske, kao i predstavnici kanadskog skolstva i delegati iz drugih etnickih skola.
Sa seminara je 1984. upucena “Deklaracija o imenu i polozaju hrvatskog jezika” svim sveucilistima u Americi i Kanadi, Australiji i Europi na kojima se predavao “srpsko-hrvatski” ili koja su u svom sastavu imala slavisticki odjel. Deklaracija je takodjer upucena stotinama sveucilisnih knjiznica, te ministarstvima i uredima vlada na koje se to pitanje moze odnositi. HISAK je od 1978. postao i redovni sudionik i standardni izlagac, zajedno sa sezdesetak sveucilista i izdavackih kuca, na godisnjim konferencijama “Americkog udruzenja za promicanje slavenskih studija” na kojima se okupi dvije do cetiri tisuce strucnjaka i profesora s podrucja slavistike. Takvim sistematskim radom konacno je 1985. godine hrvatski jezik odvojen od srpskog, pa se oni od tada tretiraju kao dva zasebna jezika.
Skole hrvatskog jezika djeluju u Victoriji, Vancouveru, Edmontonu, Calgaryju, Winnipegu, Thunder Bayu, Sault Ste. Marie, Sudburyju, Montrealu, Ottawi, Norvalu-Georgetownu, Mississaugi, Bramptonu, Torontu, Oakvilleu, Hamiltonu, Kitcheneru, Londonu-St. Thomasu, Windsoru. U nekim mjestima ima vise skola. Hrvatske skole, od kojih neke okupljaju cak 500 ili 700 daka, kao u Torontu, Vancouveru ili Mississaugi, trude se da generacije mladih Hrvata koje su privrzeni svojoj novoj domovini, zavole i domovinu svojih roditelja, ili djedova i baka. Da bi se ostvarilo, djeca trebaju nauciti hrvatski jezik.
Vec nakon nekoliko godina sistematskog rada skola, u hrvatskim sredinama pocelo se osjecati zivlje i potpunije ukljucivanje mladih gimnazijalaca i sveucilistaraca u zivot zajednice i u programe koje oni, bez poznavanja hrvatskog jezika, ne bi imali ni sposobnosti ni hrabrosti preuzeti. Iz redova nekadasnjih djaka hrvatskih skola nastala su hrvatska studentska udruzenja na sveucilistima u Torontu, Hamiltonu, Waterloou i drugdje. Osim toga, stotine djaka koji su zavrsili osam odnosno deset godina hrvatske “subotnje” skole pripremljeni su da se za njih uvede hrvatski kao gimnazijski predmet, sto je vec koncem sedamdesetih godina u Mississaugi ostvario Vinko Grubisic zajedno s profesorom Meglerom, da bi se devedesetih godina hrvatski razredi rasirili u Mississaugi, Oakvilleu, Torontu, Hamiltonu, Cambridgeu, Kitcheneru.
U tome su veliku ulogu odigrali pozrtvovni ucitelji – dr. Vinko Grubisic, Ana Ganza, Ana Prkacin, Biserka i Boris Cetinic, Ivica Curok, Zoran Pejovic, s. Ligorija Mateljan i drugi. Hrvatske skole u Kanadi uzivaju podrsku federalnih i provincijskih skolskih vlasti, iako glavni teret ipak pada na hrvatske zupe, ucitelje i organizatore. Mladi Hrvati koji su prosli kroz te skole pokazuju vece zanimanje za Hrvatsku i rado je posjecuju, nerijetko radeci preko ljeta kako bi zaradili za avionsku kartu za Hrvatsku.
Katedra hrvatskog jezika i kulture
Nakon sto je kroz hrvatske skole stvorena jaka baza potencijalnih studenata hrvatskog jezika na sveucilisnoj razini te za takav pothvat pripremljen teren u sveucilisnim slavistickim krugovima, vodstvo HISAK-a je, na inicijativu clana sredisnje uprave Gojka Suska iz Ottawe, 1984. zapocelo projekt osnutka katedre hrvatskog jezika i kulture na jednom od kanadskih sveucilista. Zahvaljujuci organizatorskim sposobnostima i upornosti Gojka Suska, koji je iste godine izabran i za predsjednika novoosnovane Zaklade za hrvatske studije u Kanadi, te danonocnom radu drugih clanova odbora, inicijativu su ozbiljno prihvatili hrvatski poslovni ljudi i tako joj 1985. godine dali snazniji zamah – posebno od kada je inzenjer Anton Kikas postao predsjednik Drustva hrvatskih privrednika i intelektualaca u Kanadi, a jedan od najuspjesnijih hrvatskih poslovnih ljudi Ivica Zdunic dao prvih sto tisuca dolara za katedru hrvatskog jezika i kulture.
Nakon sto je, zahvaljujuci umjesnosti Antona Kikasa, 1986. godine skupljena svota od pola milijuna dolara kao potrebni polog za katedru, poceli su intenzivni pregovori s York sveucilistem kao najozbiljnijim kandidatom. Ubrzo se otkrilo, da je Jugoslavija umijesala svoje prste, jer je pred samo zakljucenje pregovora jedan clan sveucilisnog pregovarackog tima postavio direktno pitanje: Sto ako bi jugoslavenska ambasada zatrazila da se jezik zove srpsko-hrvatski? Dobio je hladnu lekciju da Hrvati nisu dosli pregovarati s Jugoslavijom, nego sa Sveucilistem York, kao slobodni kanadski gradjani sa slobodnom i nezavisnom kanadskom akademskom ustanovom, te da Hrvate ne zanimaju politicki interesi jedne strane diktature, nego jezicni i znanstveni interesi i prava kanadskih Hrvata. Iako se predstavnik York sveucilista pokusao izvuci i prikriti pozadinu pitanja, tvrdeci da je to bilo samo hipoteticno pitanje, nekoliko dana kasnije pokazalo se da je hrvatski pregovaracki tim ispravno prozreo odakle je vjetar zapuhao. Bas u to vrijeme u Hrvatskoj su komunisticki komiteti, u kojima su glavnu rijec vodili srpski komunisti ili hrvatski kolaboracionisti, vrsili nove pritiske da se i u Hrvatskoj dokine naziv “hrvatski knjizevni jezik”.
York sveuciliste je u svom novom dopisu prekrsilo prethodno dano pismeno jamstvo, pa je pregovaracki tim, sastavljen od Gojka Suska, fra Ljube Krasica, Antona Kikasa, Ante Belje, Zorana Pejovica i Zlatka Bobesica, dobio puno povjerenje i podrsku prosirenog odbora Zaklade i hrvatskih poslovnih ljudi koji su dali najvise sredstava za katedru, da pregovore s drugim sveucilistima nastave u potpunoj tajnosti sve do konacnog potpisivanja ugovora. Time su nastojanja Jugoslavije da i u Kanadi provodi kulturni genocid nad Hrvatima bila presjecena. Od vise dobivenih ponuda, pregovaracki tim je ocijenio da je najprihvatljivija i najkorisnija za Hrvate i za sveuciliste ponuda Sveucilista Waterloo. Radi kontakta sa sveucilistem, tada je u pregovaracki tim adoptiran i lokalni predstavnik Janko Peric, predsjednik Drustva hrvatskih umjetnika u Kanadi. Tek kad je ugovor svecano potpisan 21. travnja 1988. i kad je “Gazette” objavila osnutak Katedre hrvatskog jezika i kulture kao jedan od znacajnih dogadjaja godine, pregovaracki tim je izvijestio Zakladu i hrvatsku javnost da je zadatak obavljen i cilj postignut, Katedra osigurana! Katedra je proradila u rekordnom roku jos iste jeseni. Sveuciliste je profesorom Hrvatske katedre imenovalo dr. Vinka Grubisica, covjeka koji je vec odgojio generacije kanadskih Hrvata i pripremio ih za studij hrvatskoga jezika i kulture na sveucilisnoj razini.
Fra Ljubo Krasic
Predsjednik (1993-1995)
Kanadsko-hrvatskog kongresa K.H.K.http://hsk.hr/2011/02/07/hrvati-u-kanadi/
Novo vodstvo Hrvatskog svjetskog kongresa
Novo vodstvo Hrvatskog svjetskog kongresa
15.05.2022. Kategorija: Hrvatski svjetski kongres, Nacionalni Kongresi, Novosti o nama, Vijesti
Na Izbornoj skupštini, Konvenciji, Hrvatskog svjetskog kongresa, koja je održana u subotu 14. svibnja 2022. u Zagrebu Vinko Sabljo je jednoglasno izabran za predsjednika.
Konvencija održana u kombinaciji virtualno i fizički, na njoj je sudjelovalo oko pedesetak članova s pravom glasa.
Vinko Sabljo, kao jedini kandidat za predsjednika, dobio je mandat na četiri godine.
On se zahvalio na ukazanom povjerenju i naglasio da želi odraditi samo dio mandata tako da Izvršni odbor već sada mora povest računa o njegovu nasljedniku.
Članovi Izvršnog odbora 2022.-2026. su slijedeći:
Predsjednik Vinko Sabljo (Švicarska)
Glavni tajnik Igor Lacković (Austrija)
Glasnogovornik fra Miljenko Stojić Mića (BiH)
RIzničarka Katarina Markota (Hrvatska)
Dopredsjednica za Europu Diana Vukušić (Švedska)
Dopredsjednik za Južnu Ameriku Mirko Luka Lissa Vodanović (Peru)
Dopredsjednica za Sjevernu Ameriku Caroline Spivak (Kanada)
Dopredsjednik za Australiju Ante Radić (Australija)
Voditelj ureda u Zagrebu Josip Marić
Voditelj ureda u Mostaru dr. Željko Raguž
Voditeljica Središta za posljedice istraživanja totalitarnih režima Anita Martinac (BiH)
Tajnik za odnose s državama i međunarodnim organizacijama Božo Ljubić (BiH)
Ravnatelj HSI Filip Vidović (Hrvatska)
Pomoćna tajnica Anamarija Manestar (Austrija)
Tajnik za nacionalne manjine Giureci-Slobodan Ghera (Rumunjska)
Časni sud: Davor Domijan predsjednik (Hrvatska-Francuska), Niko Ereš (Njemačka), Dubravka Frković (Argentina), Franko Cetinich (Velika Britanija) i Slavica Puco (Francuska)
Nadzorni odbor: Zlatko Šešet predsjednik (Hrvatska), Ivan Curman (Kanada) i Marin Skendeorvić (Mađarska)
Voditelji radnih odbora:
Gospodarstvo Filip Vidović (Hrvatska)
Školstvo-Kultura-društvenopolitička pitanja Franjo Pavić (Njemačka)
Mladež Mate Lončar (BiH)
Humanitarna i financijska pitanja Nicholas Frankopan (Velika Britanija)
Članovi radnog odbora za HSI su slijedeći: glavni koordinator Filip Vidović (Hrvatska), koordinator za izvandomovinstvo Igor Lacković (Austrija), Carolina Spivak (koordinator Sjeverna Amerika), Šime Skazlić (koordinator Australija), Jelena Nadinić (koordinator Južna Amerika), Tea Ružić (koordinator BiH) i Josip Marić (logistika Hrvatska).
O nama
Hrvatski svjetski kongres (HSK) je međunarodna, neprofitna, nevladina i nestranačka organizacija, koja za zadaću ima povezati sve Hrvate i Hrvatice, hrvatske Udruge i ustanove izvan Domovine i tako stvarati bolje uvjete i interese hrvatske domovine i hrvatskog izvandomovinstva. Ciljevi Hrvatskog svjetskog kongresa su unapređenje zajedništva među Hrvatima, ostvarenje njihovih težnji, osiguranje kontinuiteta i razvoja vjerskog, duhovnog, kulturnog, društvenog i športskog naslijeđa u Hrvata.
U tu svrhu Hrvatski svjetski kongres nastoji:
• ojačati veze Hrvata u svijetu s Hrvatskom, kao središnjom stvaralačkom snagom i ojačati solidarnost među hrvatskim zajednicama u svijetu;
• osigurati prava, položaj i interese Hrvata i hrvatskih zajednica i obraniti ih tamo gdje su zanijekani, narušeni ili ugroženi;
• podupirati i pomagati stvaralački razvoj hrvatskog društvenog, vjerskog, kulturnog i športskog života u cijelom svijetu;
• uskladjivati nastojanja hrvatskih zajednica i udruga glede rješavanja političkih, gospodarskih, društvenih, vjerskih i kulturnih pitanja Hrvata;
• zastupati i djelovati u ime zajednica i udruga članica Hrvatskog svjetskog kongresa ispred vladinih, unutarvladinih i drugih stranih i domovinskih ustanova glede pitanja koja se tiču Hrvata u cjelini;
• Hrvatski svjetski kongres nastoji surađivati sa svim narodima na osnovi univerzalnih ideala demokracije, mira, slobode i pravde.
Osnovan je početkom srpnja 1993. godine. Svjetsko sjedište mu je u New Yorku.
U lipnju 1998. godine primljen je u Ujedinjene narode, kao nevladina međunarodna organizacija s konzultativnim statusom.
Hrvatski svjetski kongres djeluje u 30 zemalja, među kojima u Argentini, Australiji, Austriji, Belgiji, Brazilu, Crnoj Gori, Čileu, Danskoj, Francuskoj, Italiji, JAR-u, Kanadi, Lihtenštajnu, Mađarskoj, Makedoniji, Nizozemskoj, Norveškoj, Novom Zelandu, Njemačkoj, Peruu, Rumunjskoj, SAD-u, Slovačkoj, Srbiji, Crnoj Gori, Sloveniji, Švedskoj, Švicarskoj, Urugvaju i Velikoj Britaniji.
Hrvatski svjetski kongres djeluje na svjetskoj i nacionalnim razinama kroz radne odbore:
• odbor za humanitarno davanje
• odbor za obnovu i ulaganje
• odbor za kulturu i šport, školstvo i veze s Domovinom
• odbor za promidžbu i informiranje
• odbor za povratak i useljeništvo
• odbor za mladež.
Na svojim redovitim godišnjim susretima Hrvatski svjetski kongres dodjeljuje vrijedna godišnja priznanja i nagrade značajnim pojedincima i institucijama (nagrada HSK za promicanje hrvatskih interesa u svijetu, zahvalnica strancu za promicanje hrvatskih nacionalnih interesa, nagrada HSK za medijsko praćenje Hrvata izvan domovine, godišnja nagrada HSK za brigu o okolišu…).
Izvršni odbor Hrvatskog svjetskog kongresa 2022/2026
Predsjednik
Vinko Sabljo
Telefon: 0041 81 756 34 13 Mobitel: 0041 79 611 12 59
E-mail: sabljo@bluewin.ch
Država: Švicarska
Dopredsjednica za Sjevernu Ameriku
Caroline Spivak
Telefon:+1 416 3719740
E-mail: c_spivak@yahoo.ca
Država: Kanada
Dopredsjednik za Južnu Ameriku
Mirko Luka Lissa Vodanović
Mobitel: +51 947 180320
E-mail: mirkoluka@gmail.com
Država: Peru
Dopredsjednik za Australiju
Ante Radić
Mobitel: 61433470440
E-mail: affixglass@optusnet.com.au
Država: Australija
Dopredsjednica za Europu
Diana Vukušić
Telefon: 031-23 24 77 Mobitel: 070-430 14 38
E-mail: diana_vukusic@hotmail.com
Država: Švedska
Glavni tajnik
Igor Lacković
Mobitel: 0043 650 41 71 567
E-mail: lackovic.igor@hotmail.com
Država: Austrija
Glasnogovornik
Fra Miljenko Stojić
Telefon: (00) 387 39 700-325
E-mail: mostar@pobijeni.info
Država: BiH
Rizničarka
Katarina Markota
E-mail: markota.kata@gmail.com
Država: Hrvatska
Ravnatelj domovinskog sjedišta u BiH
Martin Mikulić, Odjel za društvena pitanja
Telefon: +387 63 070 919
E-mail: martinmikulic176@gmail.com
Država: BiH
Tajnica središta za istraživanje komunističkih zločina nad Hrvatima
Anita Martinac
Telefon: (00) 387 63 319843
E-mail: martinac.anita@gmail.com
Država: BiH
Tajnik za hrvatske manjine
Giureci-Slobodan Ghera
Telefon: + 40 737529070
E-mail: gs.ghera@gmail.com
Država: Rumunjska
Voditelj domovinskog sjedišta u RH
Josip Marić
Telefon +385 99 3732448
E-mail:josipmaric27@gmail.com
Država: Hrvatska
Tajnik: Odnosi s državama i međunarodnim organizacijama
dr. sc. Božo Ljubić
Telefon: +387 63 355 007
E-mail: bozoljubic1@gmail.com
Država: Bosna i Hercegovina
Ravnatelj HSI
Filip Vidović
Telefon: + 385 99 3471737
E-mail: filiplukav@gmail.com
Država: Hrvatska
Pomoćna tajnica
Anamarija Manestar
Telefon: +43 660 6345669
E-mail: anamarija.manestar@gmail.com
Država: Austrija
Časni sud
Davor Domijan – predsjednik
Telefon: +385 91 5253310
E-mail: davor.domijan@gmail.com
Država: Hrvatska
Niko Ereš – član
Telefon: +49 176 8080 2667
E-mail: nikoeres@gmail.com
Država: Njemačka
Dubravka Frković – članica
Telefon: +54 911 28571911
E-mail: dubravka.frkovic.ar@gmail.com
Država: Argentina
Franko Cetinich – član
Telefon:+44 7415 002594
E-mail: frankcetinich@gmail.com
Država: Velika Britanija
Slavica Puco – članica
Telefon: +33 6 75064733
E-mail: sla.puco@gmail.com
Država: Francuska
Nadzorni odbor
Zlatko Šešet – predsjednik
Telefon: 385 91 5885266
E-mail: zatko4@hotmail.com
Država: Hrvatska
Marin Skenderović – član
Telefon: +36 30 9840841
E-mail: skenderovic@gmail.com
Država: Mađarska
Ivan Curman – član
Telefon: +1 604 7256252
E-mail: icurman@telus.net
Država: Kanada
Voditelji radnih odbora
Gospodarstvo
Filip Vidović
Telefon: + 385 99 3471737
E-mail: filiplukav@gmail.com
Država: Hrvatska
Školstvo-Kultura-društvenopolitička pitanja
Franjo Pavić
Telefon: +49 173 9906732
E-mail: franjo.pavic@gmail.com
Država: Njemačka
Mladež
Mate Lončar
Telefon: + 387 63 963203
E-mail: mateloncar92@gmail.com
Država: BiH
Humanitarna i financijska pitanja
Nicholas Frankopan
Telefon: +44 7818 892524
E-mail: nikola@frankopan.eu
Država: BiH
Radni odbor za V. Hrvatske svjetske igre
Ravnatelj HSI
Filip Vidović
Telefon: + 385 99 3471737
E-mail: filiplukav@gmail.com
Država: Hrvatska
Koordinator za izvandomovinstvo
Igor Lacković
Mobitel: 0043 650 41 71 567
E-mail: lackovic.igor@hotmail.com
Koordinator Sjeverna Amerika
Caroline Spivak
Telefon:+1 416 3719740
E-mail: c_spivak@yahoo.ca
Država: Kanada
Koordinator za BiH
Tea Ružić
Telefon: + 387 63 568511
E-mail: tea_ruzic95@yahoo.com
Država: BiH
Koordinator za Australiju
Šime Skazlić
E-mail: simon.skazlic@ksgroup.com.au
Država: Australija
Koordinator za Južnu Ameriku
Jelena Nadinić
Telefon:+54 9 11 3027 2671
E-mail: j.nadinic@gmail.com
Država: Argentina
Logistika
Josip Marić
Telefon +385 99 3732448
E-mail:josipmaric27@gmail.com
Država: Hrvatska
O nama
Hrvatski svjetski kongres (HSK) je međunarodna, neprofitna, nevladina i nestranačka organizacija, koja za zadaću ima povezati sve Hrvate i Hrvatice, hrvatske Udruge i ustanove izvan Domovine i tako stvarati bolje uvjete i interese hrvatske domovine i hrvatskog izvandomovinstva. Ciljevi Hrvatskog svjetskog kongresa su unapređenje zajedništva među Hrvatima, ostvarenje njihovih težnji, osiguranje kontinuiteta i razvoja vjerskog, duhovnog, kulturnog, društvenog i športskog naslijeđa u Hrvata.
U tu svrhu Hrvatski svjetski kongres nastoji:
• ojačati veze Hrvata u svijetu s Hrvatskom, kao središnjom stvaralačkom snagom i ojačati solidarnost među hrvatskim zajednicama u svijetu;
• osigurati prava, položaj i interese Hrvata i hrvatskih zajednica i obraniti ih tamo gdje su zanijekani, narušeni ili ugroženi;
• podupirati i pomagati stvaralački razvoj hrvatskog društvenog, vjerskog, kulturnog i športskog života u cijelom svijetu;
• uskladjivati nastojanja hrvatskih zajednica i udruga glede rješavanja političkih, gospodarskih, društvenih, vjerskih i kulturnih pitanja Hrvata;
• zastupati i djelovati u ime zajednica i udruga članica Hrvatskog svjetskog kongresa ispred vladinih, unutarvladinih i drugih stranih i domovinskih ustanova glede pitanja koja se tiču Hrvata u cjelini;
• Hrvatski svjetski kongres nastoji surađivati sa svim narodima na osnovi univerzalnih ideala demokracije, mira, slobode i pravde.
Osnovan je početkom srpnja 1993. godine. Svjetsko sjedište mu je u New Yorku.
U lipnju 1998. godine primljen je u Ujedinjene narode, kao nevladina međunarodna organizacija s konzultativnim statusom.
Hrvatski svjetski kongres djeluje u 30 zemalja, među kojima u Argentini, Australiji, Austriji, Belgiji, Brazilu, Crnoj Gori, Čileu, Danskoj, Francuskoj, Italiji, JAR-u, Kanadi, Lihtenštajnu, Mađarskoj, Makedoniji, Nizozemskoj, Norveškoj, Novom Zelandu, Njemačkoj, Peruu, Rumunjskoj, SAD-u, Slovačkoj, Srbiji, Crnoj Gori, Sloveniji, Švedskoj, Švicarskoj, Urugvaju i Velikoj Britaniji.
Hrvatski svjetski kongres djeluje na svjetskoj i nacionalnim razinama kroz radne odbore:
• odbor za humanitarno davanje
• odbor za obnovu i ulaganje
• odbor za kulturu i šport, školstvo i veze s Domovinom
• odbor za promidžbu i informiranje
• odbor za povratak i useljeništvo
• odbor za mladež.
Na svojim redovitim godišnjim susretima Hrvatski svjetski kongres dodjeljuje vrijedna godišnja priznanja i nagrade značajnim pojedincima i institucijama (nagrada HSK za promicanje hrvatskih interesa u svijetu, zahvalnica strancu za promicanje hrvatskih nacionalnih interesa, nagrada HSK za medijsko praćenje Hrvata izvan domovine, godišnja nagrada HSK za brigu o okolišu…).
Gastarbajteri u panici nakon poziva da plate porez u Hrvatskoj: ‘Uzet će nam kuće i stanove!’
ZAVLADALA PANIKA Gastarbajteri u panici nakon poziva da plate porez u Hrvatskoj: ‘Uzet će nam kuće i stanove!’
Dvjema obiteljima u Varaždinskoj županiji poreznici su pokrenuli ovrhu nad njihovim kućama, priča za Slobodnu DalmacijuFranjo Lazar, predsjednik Hrvatskog sindikata radnika migranata. Porezna uprava pozvala je Hrvate migrante da plate neprijavljeni porez. Kazne za neprijavljivanje poreznih obveza po svakoj godini iznose od 5.000 kuna do 50.000 kuna.
“Nakon poziva migrantima da prijave dobrovoljno inozemna primanja, među ljudima je zavladala panika. Bio sam u Splitu, imao sam sastanke u Šibeniku i Zadru. U tim gradovima ima ljudi koji rade u zimskom turizmu, žena njegovateljica i svi strahuju da će ostati bez primanja i da će im uzeti kuće i stanove u ovrhe”, kaže Lazar i dodaje da je ravnatelj Porezne uprave izjavio da se 120 tisuća hrvatskih migranata prijavilo poreznicima, a čak 200 tisuća to nije učinilo.
Porezna je uprava krajem prošle godine pozvala građane koji su te i prijašnjih godina ostvarili inozemne primitke: plaće, mirovine, drugi dohodak, kamate na štednju, dividende i slično, a do sada ih nisu prijavili, da to učine prije nego što prime službeni poziv. Onima koji to učine, a dužni su porez, poreznici neće obračunati kamate niti naplatiti novčane kazne za prekršaj nepravodobne prijave. Poreznici ističu da je inozemni primitak obvezno prijaviti bez obzira na to je li u inozemstvu porez već plaćen i hoće li u Hrvatskoj postojati obveza plaćanja poreza.
Sindikat je spreman i pred sudovima zaštititi svoja prava, a surađivat će s kolegama u Sloveniji, gdje migranti također imaju slične porezne probleme. “Slovenski sindikat je do sada u 80 do 90 posto slučajeva dobio na sudu. Mi ćemo s njima zajedno nastupati, ako treba i pred europskim sudom za ljudska prava”, ističe Lazar. Objašnjava da je problem hrvatskih migranata to što nema informacija do kada se ljudi mogu dobrovoljno prijaviti i na koji način će se obračunavati porezi, a nužno je ujednačiti postupak na razini zemlje. Kaže da je baš primio poziv jednog migranta kojem su u riječkom poreznom uredu rekli da je on više od 183 dana boravio u inozemstvu i da se nije dužan prijaviti. No, u Opatiji i Makarskoj govore drugačije.
Predsjednik sindikata kaže da oko 48 tisuća naših državljana radi u Austriji i da u ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja s Austrijom, Slovenijom i Italijom stoji da Hrvatska ne bi trebala oporezivati one koji više od 183 dana borave u tim zemljama ako im je poslodavac iz tih zemlja i primaju u tim zemljama dohodak na koji plaćaju porez u tim zemljama. Sugovornik naglašava da sve to ne zanima domaće poreznike nego samo životni interes poreznog obveznika i dodaje da ravnatelj Porezne uprave kaže da smo dužni plaćati porez tamo gdje nam je životni interes. A životni je interes u državi boravka obitelji. “Zato imamo ogroman odljev mladih obitelji koje kompletne odlaze iz Hrvatske radi Porezne uprave. Tjeraju te mlade obitelji iz Hrvatske! Kad im stignu porezna rješenja na dodatni porez, odlučuju da neće plaćati dodatni porez i da će otići”, poručio je Lazar.
Autor kkž, 11.02.2022. u 10:13https://direktno.hr/domovina/gastarbajteri-panici-nakon-poziva-da-plate-porez-hrvatskoj-uzet-ce-nam-kuce-i-stanove-259589/
Povjesničar o najavama kanadskog filma o Medačkom džepu
BITKA KOJE NIJE BILO I LAŽNA ODLIKOVANJA Povjesničar o najavama kanadskog filma o Medačkom džepu: KANBAT se od početka izdvajao ne samo vojnom opremom nego i šokantnom neprofesionalnošću
U Kanadi je pokrenut portal, kako oni navode, za istinu o ratovima u bivšoj Jugoslaviji, dakle o Domovinskom ratu. Portal je namijenjen kanadskoj javnosti kako ističu, s “ciljem rasvjetljavanja zbivanja iz’ 90-ih godina” kada su deseci tisuća kanadskih vojnika služili u ovdašnjim UN-ovim i NATO misijama. Tekstovi na portalu podijeljeni su u tri sekcije: “Srbija – Kosovo”, “Bosna i Hercegovina” te “Hrvatska”. Od desetak izloženih tekstova iz hrvatske sekcije, većina ih je posvećena zbivanjima u Medačkom džepu iz rujna 1993. godine, kada su se kanadske mirovne snage oružano sukobile s Hrvatskom vojskom. Glavna teza tih članaka je da su kanadski vojnici uspjeli zaustaviti i spriječiti Hrvatsku vojsku u etničkom čišćenju Srba tijekom bitke u Medačkom džepu.
Dva teksta se odnose na težak poslijeratni položaj Srba u Hrvatskoj – članak “Građani drugog reda: hrvatski Srbi”, te onaj naslovljen s “Hrvatska nije zaštitila srpske izbeglice: Etnička diskriminacija usporava povratak izbjeglica”. U oba slučaja posrijedi su izvještaji Human Rights Watcha (HRW), izvorno objavljeni još 1999. i 2003. godine, u kojima se konstatira da hrvatski Srbi često nisu u mogućnosti iskoristiti najosnovnija prava koja bi trebali imati kao hrvatski državljani – od prava na život u vlastitim domovima do prava na mirovinu – odnosno da hrvatske vlasti namjerno ometaju i otežavaju povratak srpskih izbjeglica u Hrvatsku.Snimanje filma s ‘istinom’ od Medačkom džepu
Kanađani su o lažnoj bitci odlučili snimiti i film, a za taj projekt skupljaju novac na platformi Gofundme. Za početnu fazu – pisanja scenarija pokušavaju prikupiti 10.000 dolara. I zasad im baš ne ide dobro, prikupili su tek manji dio novca.
‘UČINI PRAVU STVAR: Kanađani i Medački džep’ bit će naslov spomenutog projekta, a s obzirom na dosadašnje objave o bitki koje nije bilo, možemo samo pretpostaviti u kakvom svjetlu će biti prikazani hrvatski branitelji. Isto tako, možemo postaviti pitanje zašto Hrvatska nema filmove o Domovinskome ratu? Kada se progovori o Medačkom džepu, odnosno o hrvatskoj vojnoj operaciji “Džep-93”, koja je munjevito izvedena u Lici u rujnu 1993. godine, najčešće se spominje tako da se dobije dojam kako je bila riječ o nekoj hrvatskoj zločinačkoj operaciji kojoj je bio cilj likvidacija srpskih civila. O toj se operaciji posebice dosta pisalo kada su za zločine u njoj svojedobno optuženi generali Janko Bobetko, Mirko Norac i Rahim Ademi. I godinama se tako o Medačkom džepu piše i govori, a da se zapravo prave informacije o toj operaciji najčešće prešućuju.
Bitka koje nije bilo
Dvojica Kanađana, Scott Taylor i Brian Nolan, u knjizi “Tested mettle”, objavljenoj u Ottawi 1998. godine, naveli su kako je “Operacija Medački džep bila ona prijelomna točka na kojoj je nedvosmisleno dokazana hrvatska krivnja za zločin i etničko čišćenje te pokazana jednakost u zločinu između Hrvata i Srba” , a o čemu je portal Direktno i ranije pisao. Međutim, oružanog sukoba između hrvatskih vojnika i pripadnika kanadskih mirovnih snaga u operaciji Medački džep od 9. do 17. rujna 1993., kako ga opisuju neimenovani Kanađani, nikada nije bilo. Sve što su kanadski vojnici i njihovi zapovjednici pokušavali prikazati vlastitoj javnosti da se dogodilo noću između 15. i 16. rujna 1993. ne odgovara istini, osobito ne onoj o najvećoj pobjedi kanadskih vojnika nakon Korejskog rata.
No to nije omelo bivšeg zapovjednik kanadskog bataljuna u sastavu mirovnih snaga UN-a Thomasa Jamesa Calvina da tu laž ponovi tijekom svjedočenja na suđenju generalima Rahimu Ademiju i Mirku Norcu kako su se kanadske snage sukobile s pripadnicima Hrvatske vojske koja je, tvrdi, nakon mirovnog sporazuma odugovlačila s povlačenjem iz Medačkog džepa. Priču o velikom sukobu kanadskih i hrvatskih vojnika na istom tom suđenju u Zagrebu opovrgnuli su kanadski časnik John McGuinnes te danski pukovnik Vagn Ove Moebjerg Nielsen, no to nije spriječilo odbor kanadskog parlamenta koji je proveo 1998. istragu o navodnom okršaju kod Medaka da 2002. za “iznimno služenje kanadskih snaga u vrijeme sukoba pod izravnom vatrom” odlikuje cijeli pješački bataljun.
Kanadske postrojbe redovito obilježavaju izmišljenu bitku vojnim paradama.
Kanađani su Srbe smatrali “žrtvom probuđenog hrvatskog nacionalizma i ugroženom manjinom koju su Hrvati nasilno protjerali sa svog teritorija”, smatra povjesničar Ivica Miškulin s Hrvatskog katoličkog sveučilišta koji je za portal Direktno komentirao spomenutu akciju i kanadski UNPROFOR. “Mirovne snage UN-a naziva UNPROFOR u Hrvatskoj se raspoređuju tijekom travnja i svibnja 1992., a među njima i kanadska laka pješačka brigada ‘Princeza Patricija’ (s drugim postrojbama zapravo jakosti pješačko-mehanizirane bojne), koja dolazi u Sektor Zapad, tj. zaštićenu zonu UN-a u zapadnoj Slavoniji. Pripadnici KANBAT-a ili Kanađani od početka su se izdvajali: ne samo na žalost vojničkom spremom i opremljenošću, nego mnogo više šokantnim stupnjem neprofesionalnosti”, istaknuo je Miškulin.
Autor: bl/kkž 22.01.2022. u 09:15https://direktno.hr/direkt/povjesnicar-o-najavama-kanadskog-filma-o-medackom-dzepu-kanbat-se-od-pocetka-izdvajao-ne-samo-vojnom-opremom-nego-i-sokantnom-neprofesionalnoscu-256775/
POVEZIVANJE HRVATSKIH UDRUGA I USTANOVA DILJEM SVIJETA
Croatian World Congress
POVEZIVANJE HRVATSKIH UDRUGA I USTANOVA DILJEM SVIJETA
Kanadsko Hrvatski Kongres (HSK), osnovan pocetkom srpnja 1993. godine, kao medunarodna neprofitna, nevladina i nestranacka organizacija, ima za cilj okupljati i povezivati hrvatske udruge i ustanove izvan domovine i tako stvarati uvjete njihovoga uspjesnijeg djelovanja za nedvojbene interese hrvatske domovine i hrvatskog izvandomovinstva. Usto djeluje na prezentiranju i povezivanju svekolike hrvatske baÜtine velikom obitelji naroda svijeta. HSK djeluje prema svojim statutima, dragovoljnog je karaktera, a povezane udruge i ustanove rade zajednicki ono o cemu se dogovore, dok u ostalim djelatnostima svaka udruga ostaje potpuno samostalnom i djeluje prema vlastitim nacelima.
Kongresi pojedinih drzava (nacionalni) djeluju prema vlastitim potrebama i mogucnostima, uglavnom kroz sest odjela, radnih odbora:
- Radni odbor za humanitarne djelatnosti;
- Radni odbor za obnovu i ulaganje;
- Radni odbor za kulturu, sport, skolstvo i veze s domovinom;
- Radni odbor za promidcbu i informiranje;
- Radni odbor za povratak i useljenistvo, te
- Radni odbor za Mladez.
Na zajednickom planu, izmedu ostalog, HSK je cinio i cini zasad sljedece:
- Medu 4,5 milijuna Hrvata i ljudi hrvatskog podrijetla koji zive izvan Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine, HSK, iako jos na pocetku svoga djelovanja, vec okuplja toliko hrvatskih udruga i ustanova diljem svijeta kao nijedna druga hrvatska organizacija dosad. Na svim kontinentima i u svim drzavama svijeta gdje zive u imalo vecem broju hrvatski ljudi, organiziran je i djeluje HSK, uz napomenu da je u nekoliko drzava u procesu svoga sluzbenog ustanovljenja.
- Kao takva priznata medurodna organizacija, HSK stjece pravo na status savjetodavna promatraca pri UN-u.
- Uz to, HSK se iz dana u dan sve vise profilira kao jedinstvena hrvatska organizacija izvan domovine, koja u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, te po pojedinim drzavama ili na svjetskoj razini moze biti autenticni glas hrvatskog izvandomovinstva.
- Uz vise od dvije stotine “radnih punktova” HSK-a diljem svijeta (osoba, adresa, telefon, faks, a sve cesce i e-mail), na kojima se bez nadoknade obavljaju poslovi, HSK vec ima suradnjom i dobrotom drugih hrvatskih nevladinih ustanova (primjerice, Hrvatskog informativnog centra iz Zagreba) ili sam, osam ljudi koji od pola do punog radnog vremena profesionalno djeluju. Dodatni cilj HSK-a je jos jaca profesionalizacija, pa je realno ocekivati da ce u dogledno vrijeme HSK na slican nacin jos dobiti pet-sest profesionalaca i ureda.
- Inicijativa HSK-a da se cuje glas iz hrvatskog izvandomovinstva u Drzavnom Saboru RH, u svom ostvaranju kretala se od imenovanja svoga predstavnika u Saboru i nastupa aktualnog predsjednika HSK-a u njemu, do danasnjih saborskih zastupnika iz redova Hrvatica i Hrvata izvan domovine.
- Na prijedlog i inicijativu HSK-a izgradena je jos za vrijeme Domovinskog rata na business-osnovi “Otocna veza” (struja za Dalmaciju), tj. projekt vrijedan oko 42 milijuna americkih dolara. Ulaganje u taj projekt zavrseno je krajem 1995., a kroz HSK je u nj ulozeno oko milijun americkih dolara.
- Sluzbenim zahtjevima, na najvisim razinama hrvatske vlasti, HSK je znacajno pridonio odluci Vlade RH o zaduzenju ministra i uspostavi Ministarstva povratka i useljenistva.
- HSK je ustanovio Studentski fond HSK-a iz kojega se zasad skoluje dvadesetak studenata u domovini, a broj stipendista se stalno povecava.
- Ustanovljen je i mehanizam “sestrinskih zemalja” prema kojemu se Hrvati iz bogatijih zemalja povezuju i pomazu one iz siromasnijih (Rumunjska, Vojvodina, neke zemlje Latinske Amerike, itd.), tako da nitko zbog financijske nemoci ne ostane izvan hrvatskog zajednistva.
- Izisao je iz tiska “Adresar hrvatskih udruga i ustanova u svijetu”, kojeg dosad uopce nismo imali. Time pokrecemo i izdavacku djelatnost HSK-a.
- Iako je HSK organizacija udruga i ustanova, pojedinci se mogu i bez clanstva u udrugama izravno ukljuciti u djelovanje HSK-a kao HSK-prijatelji, HSK-mecene i HSK-pokrovitelji.
- HSK izdaje Glasilo “CONGRESS”. Za medusobne opce komunikacije i pracenja kronike hrvatskih zbivanja izvan domovine, svakodnevno smo povezani putem Interneta, jer je to u ovim vremenima za lobiranje i “public relations” solidna osnova.
- HSK-i pojedinih zemalja imaju duznost svake godine u svojoj zemlji organizirati barem dvije promocije najznacajnijih novoizaÜlih knjiga.
- HSK-i pojedinih zemalja prate i predlazu za domovinska visoka priznanja strance nedvojbeno zasluzne za promicanje hrvatskih interesa, kao i Hrvatice i Hrvate koji su se dugi niz godina na poseban nacin isticali u domoljubnom radu.
- HSK uspio je postaviti web page stranice na Internetu, zajedno s nacionalnim kongresima – Australija, Francuska, Italija, Kanada, Njemacka, Nizozemska, Svedska…. U tom smjeru ce ici i daljnja nastojanja HSK-a.